Napisal/a LORELLIA, v torek, 13. jun. 06 |
Ocena urednika: |
![](http://www.pesnik.net/components/com_maxcomment/templates/default/images/rating/editor_rating_0.gif) |
Ocena uporabnikov: |
(0 glas) |
|
Jutro. Sončno. Tresoče. Držim se za ograjo, da ne padem. Oči se upirajo vame in me suvajo kot puščice v razbolelo tkivo.
Rišem smernice. Gnetem si podplate. Srce se stiska kakor suha sliva oko pa reže skozi duše kot oster nož svoj plen. Hodim. Koraki so težki, svinčeno se kopičijo v bremena in se vrtinčijo v peščen oblak, ves strašen. Drhtim. Ljudje me gledajo, vsi vejo, vsi čutijo mojo sramoto in moj strah. Postal je platno in barve na njem so zbledele kot staro črnilo. Z neba visijo kapniki. Vedo. Srhljivo mi grozijo, da se bodo odlomili in mi razsekali lobanjo. Čuteče jih razumem... ...vem... ...ni nog, ki bi lahko ubežale; ni oklepov, ki bi zadušili to resnico; ni plazov , ki bi pokrili ves ta gnev v moji duši.
![](http://www.pesnik.net/components/com_maxcomment/templates/default/images/quotetop.gif)
Samo registrirani uporabniki lahko pišejo komentarje. Prosimo, prijavite se ali registrirajte.
|
|
Komentarji uporabnikov (0)
|
|